Luukku 3
Taavin kouluun lähtö
”Kuules Viivi” sanoi Taneli
tonttu eräänä iltana työpäivän päätyttyä istuskellessaan omassa tonttumökissään
soman keittiönpöydän ääressä ja juodessaan Viivin keittämää ruusunmarjateetä ja
maistellessaan variksenmarjapiirakkaa.
”Eikös meidän Taavi olisi jo kouluunmenoiässä? Onhan hän jo reilusti yli kymmenvuotias ja osannut ihan oikeasti olla oikeaoppinen tonttulapsi sen alun kangertelun jälkeen.
Viivi ojensi Tanelille juuri
uunista ottamansa ohrarieskapalan ja sanoi Niinpä niin Taneli kulta. Onhan
Taavi jo vähäsen ylikypsä vauveliksi, mutta Roppi-Roosa neuvoi vain odottelemaan, kunnes Taavi itse on valmis lähtemään
opintielle.
Meidän Taavi on näet hiukan
erilainen kuin muut sen Ilkiöpeikon kiusanteon takia. Meidän pitää vain sopeutua
siihen ja antaa ajan kulua, vaikka se niin harmilliselta tuntuukin. Kyllä se
siitä suttaantuu, sanoo Roosa. Kyllä Roppi-Roosa
varmasti sen tietää. Odotellaan nyt kaikessa rauhassa.
”Uskotaan, uskotaan”
vakuutteli Taneli, mutta ajatteli samalla haikeana muita Taavin ikäisiä
tonttulapsia, jotka iloisina olivat jo muutaman kuukauden rientäneet heidän
tupansa ohitse kouluun.
Kului pari viikkoa, kun Taavi
aamupuolukat syötyään katsoi vanhempiaan vakavana silmiin, nousi pöydästä ja
kumarsi syvään sanoen” Kiitos isä ja äiti hyvästä hoidosta vauva aikanani. Nyt
haluaisin lähteä kouluun ja aloittaa toden teolla opiskeluni hyvän tonttuilun
kisällinäytettä varten”.
Kylläpä Taneli ja Viivi olivat
mielissään. Taavi osasi käyttäytyä ihan oikean tontun tavoin. Kumarsikin niin
syvään, että hiippalakin tupsu miltei lakaisi lattiaa.
Viivi laittoi nopeasti eväät:
Ison pullollisen maitoa, ruis sämpylöitä ja tuhdin palasen marjapiirakkaa. Nämä
eväät Taavi laittoi kankaiseen pussiin, jonka sitten sitaisi kiinni tonttupukunsa
vyöhön sievällä merimies solmulla.
Sitten Taavi lähti ripeästi
kohti koulutaloa, joka sijaitsi melkoisen matkan päässä tonttukylästä, pienessä
hämyisessä notkelmassa salailevien saniaisten lähellä. Koulutaloa ei helposti
edes huomannut, ainakaan sellainen, joka ei sitä osannut etsiä. Se oli näet
piilotettu peikkojen takia.
Taavi juosta kipitti iloisena
mukavasti luikertelevaa polkua pitkin ja mietti mielessään, että hän oli
varmasti ensimmäisenä koulussa ja silloin hän oppii kaiken muita nopeammin ja
on sitten kaikkein viisain koko koulussa.
Kaikki toisethan vielä
nukkuivat lapsuusuntaan koska ketään ei vielä näkynyt. Vain hän, Taavi, oli
ollut kyllin tarmokas lähteäkseen kouluun.
Juuri näin myös ihmislapset
ajattelevat ja Taavilla on ihmislasten mieli, ressukalla.
Tontun mietteet saivat
äkillisen ja nolon lopun kun Taavi kouluun tullessaan huomasi muiden
tonttulasten jo istuvan kotoisasti ja varsin luontevasti vanhan Nestori tontun
ympärillä. Nestori tonttu oli opettaja ja hänet tunsivatkin kaikki tonttulapset
ihan vaistomaisesti, niin ettei kenenkään sitä tarvinnut heille kertoa.
Huhuttiin että hiidet,
maahiset ja mörköpeikotkin tunsivat ja hiukan pelkäsivätkin Nestoria jättäen
hänet rauhaan missä ikinä hän kuljeskelikin. Nestori olikin huomionarvoisen
näköinen: Lyhyehkö, paksuhko, vanhahko ja aika lailla harmaa.
Nestorin tukka oli tuuhea,
parta pitkä, hopeanharmaa ja parrassa oli muutama kullan värinen partakarva,
jotka sävyttivät koko komeuden.
Nenä oli lievästi punainen,
monien pakkastalvien ahavoittama. Kulmakarvat olivat tuuheat ja melkein mustat,
mutta silmät! Ne olivat…. niin minkähän väriset silmät Nestorilla olikaan: sitä ei yksikään
ottanut selvää, sillä kun katsoi Nestorin silmiä, niin ne olivat niin kirkkaat,
viisaat ja hukuttavan veitikkamaisen lempeät, että jokainen unohti heti
kokonaan niin tyhjänpäiväisen asian kuin silmien värin. Sitä jäi vain
onnellisena uiskentelemaan hänen silmiensä lämpöisyyteen.
Hän oli pukeutunut kokonaan
violettiin (Kretliini kuten tontut väriä kuvasivat) ainoastaan hiippalakissa
oli leveä punainen raita kullanvärisin reunuksin ja koristeena lakissa oli
suuri keltainen tupsu. Kullanvärinen oli myös vyö ja haalarin taskusta pilkisti
huikaisevan valkoinen nenäliina. Todella katsomisen arvoinen oli tämä kunnianarvoisa
tonttu.
No palataanpa Taaviin. Pettyneenä hän kumarsi
ovensuussa koko luokalle tervehdyksensä. Oli ihan tipalla, ettei hän kipittänyt
takaisin kotiin vauvakomeroon kiukuttelemaan, niin paljon häntä harmitti, kun
ei ollutkaan ensimmäinen. Otti pattiin, sanoisivat ihmislapset.
Nestori katsoi Taavia
ystävällisesti ja sanoi harmaanlempeällä äänellään ”Taavihan se siinä, tulehan
seuraamme. Johan sinua on odotettukin, ihan useampi viikko. Sinun pitäisi saada
opinnoissa nämä toiset kiinni, he kun ovat käyneet koulua jo monta viikkoa ja
edistyneet todella hyvin.
Ole nyt muutama viikko vain
kuunteluoppilaana, niin katsotaan, paljonko olet oppinut”.
Taavi oli nolo ja surkea,
kerta kaikkiaan onneton.
Hän hiipi ihan kauimmaiseen
nurkkaan ja oli vihainen sekä pettynyt
Hänkö
kuunteluoppilaaksi? Olivatko muut mukamas häntä parempia tai oppineempia. Sitä
tuntui katkeralta ajatella. Taavia itketti. Hän syventyi surkeuteensa niin
täydellisesti, ettei kuullut mitään niistä mielenkiintoisista asioista noista
Nestori heille kertoi. Hän ei myöskään kuullut toisten tonttujen usein ihan
hassujakin kysymyksiä taikka vastauksia. Hän vain kieriskeli omassa pahassa
olossaan ja antoi kaiken mukavan ja hauskan kieriä tielle tietymättömille pois
suurta suruaan pilaamasta.
Taavi parka ei voinut
edes eväitään syödä, koska koko ajan kurkussa tuntui niin iso ja karvas pala
että siitä riitti nieleskelemistä ihan tarpeeksi asti.
Nestori oli
kyllä huomannut Taavin surkeuden, joten kun koulutunnit viimein päättyivät, hän
asteli Taavin luo ja sanoi lempeästi, eikä ollenkaan moittien” Älä Taavi huoli. Se
Ilkiö Inhotus peikon kurittomuuden
vuoksi sinulla oli elämäsi alkutaipaleella aikamoinen takapotku ja ihan ilman
omaa syytäsi. Olet selvinnyt siitä hienosti ja itse lähtenyt oppia hakemaan.
Saat kyllä toiset piankin kiinni kaikissa oppiaineissa, mutta töitä se kyllä
sinulta vaatii”
Taavi räpytteli
silmiään ja nieleskeli ja ajatteli niin että hikosi. Sitten hän niisti sievästi
nenänsä, kumarsi ja sanoi ”Herra opettajatonttu, yritän olla ahkera ja pyydän
anteeksi tämänpäiväistä oppimishalukkuuttani. Huomenna olen takuuvarmasti
tarkkaavainen joka tunnilla.
Sitten hän pyörähti ympäri ja juoksi muiden tonttulasten jälkeen tehdäkseen tuttavuutta heidän kanssaan, sillä melkein kaikki asuivat samalla suunnalla kuin Taavikin.
Aivan kuin
ihmislapset, tonttulapsetkin vetelehtivät kotimatkalla, tapella nujuuttivat,
leikkivät, tutkivat joka kiven ja kannon. Lapset yrittivät pitkittää
kotimatkaansa sen seitsemällä sortilla kotimatkanpidennystapoja, niin että jokaisessa
tonttutuvassa oltiin huolesta sekaisin, kun lapsia ei kuulut eikä näkynyt
kotiin tuleviksi vielä illallisaikaan. Ruuatkin olivat melkein pilalla ennen
kuin tonttulapset kotiin tupsahtivat. Nuhteita
tietenkin sateli moisesta viivyttelystä ja aivan ihmislasten tapaan
tonttulapsetkin lupasivat tulla seuraavana päivänä suoraan ja kiertelemättä
kotiin.
Ja kas vain:
aina kun koulu loppui, lapset unohtivat joka kerta lupauksensa. Aika kun on
sellainen juonikas otus, että se ihan laukkaa, kun on mielenkiintoista ja
mukavaa tekemistä., mutta mataa kuin etana jos on tehtävä sellaista josta ei oikein välittäisi.
Taavi yritti
kyllä urheasti pitää lupauksensa ja tulla aina suoraan ja nopeasti kotiin.
Mutta hänen vikkelät tonttujalkansa eivät kerta kaikkiaan suostuneet suoraan kulkemaan. Niiden piti kierrellä puita
ja pusikkoja sekä hyppiä kivien yli. Kyllähän jokainen tietää, että ei kiviä-
sellaisia korkeita ylitsehyppykiviä- tiellä kasva, vaan syvällä sammaleisessa
metsässä. Parhaimmat ylitsehyppykivet ovat aina kaikkein kauimmaisena polulta
katsoen.
”Se on luonnon
laki” naureskeli Nestori, kun tonttuvanhemmat lastensa aikailuista hänelle
valittivat.
Tottuvathan
vanhemmat näihin viipyileviin koulukkaisiinsa, eivätkä lopulta edes huomanneet
asiaa. Silloin tonttulapset alkoivatkin olla jo vanhempia ja viisaampia. Että
kiertelyt kotimatkalla alkoivat ihan
huomaamatta jäädä pois jokaiselta. Tontut vain riensivät keskenään rupatellen
koulumatkat suoraan kotiin suoriutuakseen kaikista niistä toimista, jotka heitä
kotona odottivat.
” Lapset alkavat
viisastua” myhäilivät lapsistaan ylpeät vanhemmat.
Siihen mennessä
Taavi oli saanut muut oppilaat aikapäiviä sitten kiinni opinnoissaan ja
menestyi hyvin opinahjossa, kuten seppämestaritonttu koulua nimitti.
Taneli ja Viivi ihmettelivät
monta monituista kertaa Taavin outoa muista poikkeavaa käytöstä ja hänen
ennenkuulumattomia murjottamis-ja kiukunpuuskiaan joita sattui tämän tästä. Se tuntui kiusalliselta ja hyvin
hämmentävältä.
Silti- kaikista vaivoista ja
vastuksista huolimatta- eivät Taneli ja Viivi olisi Taaviaan vaihtaneet
kehenkään toiseen, ei edes superkilttiin tonttulapseen.
Vanhemmat kun
nyt ovat sellaisia kaikkialla; Hiukan yksinkertaisia varsinkin, kun on kyse
omasta lapsesta. Sille asialle ei vain kukaan mahda mitään. Vanhemmat vain ovat
sellaisia, omaa parastaan ymmärtämättömiä.
Kauempaa mutta hyvin
tarkasti seurasivat Joulu-Ukko ja Roppi-Roosa Taavin kehitystä ja törmäilyjä tonttuilun kivisellä
polulla.
Roosa kävi usein
kummipoikaansa tervehtimässä ja tätä hellävaraisesti ohjaamassa. Makeat naurut
kumpikin sai melko usein, kun Taavi oikein oli kiukutteluvauhdissa. Mutta
kummankin nauru oli ymmärtävää ja hyväntahtoista. Niin kuin vanhemmalle
sukupolvelle kuuluukin.
©Aikaa lapselle - Blogi
Kirjoittanut Irja Kautto
Lukija Pia Koivuniemi
Kuva Pauli Koivuniemi